ЗАСАДНИЧІ МОДЕЛІ УСНОГО ДВОСТОРОННЬОГО ПЕРЕКЛАДУ Й НОТУВАННЯ: КОГНІТИВНИЙ, ФУНКЦІЙНИЙ І ПЕДАГОГІЧНИЙ ВИМІРИ - Поворознюк, Р. В.; Подугольнікова, З. О. (Нова філологія, 2025)
У статті досліджуються когнітивні та функційні механізми, що лежать в основі усного двостороннього перекладу, у центрі уваги знаходиться інтеграція стратегії перекладацького нотування в єдину теоретичну та педагогічну систему. Спираючись на модель зусиль Д. Жиля та його гіпотези перекладача-канатоходця, лінгвістичної оболонки та гравітаційного тяжіння, дослідження концептуалізує переклад як процес безперервної координації зусиль, де слухання, пам’ять та відтворення динамічно взаємодіють під впливом когнітивних обмежень. На додачу теорія сенсу Д. Селескович та М. Ледерер інтерпретує фази розуміння, девербалізації та переформулювання, підкреслюючи, що переклад спрямований на передачу сенсу, а не на відтворення лінгвістичної форми. Принципи ведення нотаток Ж.-Ф. Розана переглянуті як система символічної екстерналізації, яка візуально інкорпорує сенс та зменшує когнітивне навантаження. Модель додатково збагачена дослідженням Б. Мозер-Мерсер щодо автоматизму, висновками А. Зеебера та Ш. Тімарової щодо виконавчого контролю, а також теоретично-релевантним підходом Е.-А. Гутта, який ураховує прагматичну адаптацію та комунікативну інференцію. Шляхом синтезу цих моделей дослідження пропонує Інтегровану когнітивно-функційну модель двостороннього перекладу (ІКФМДП), у якій переклад розуміється як мультимодальний процес, що пов’язує когнітивні, лінгвістичні та семіотичні операції. Модель визначає ведення нотаток як візуальний місток між розумінням та відтворенням сенсу, що дає змогу перекладачам екстерналізувати ментальні репрезентації, протистояти втручанню мови оригіналу та досягати комунікативної адекватності. Завдяки включенню психолінгвістичних, нейропедагогічних та соціокультурних вимірів дослідження забезпечує оновлені концептуальні засади для підготовки перекладачів, демонструючи, як усвідомлення, емоційна регуляція та функційне мислення спільно сприяють експертній діяльності. Результати дослідження розвивають теорію перекладу, переосмислюючи компетентність як інтегровану систему керування увагою, символічного посередництва та прагматичної гнучкості. Із педагогічного погляду воно пропонує основу для розроблення вправ, що зміцнюють автоматизм, когерентність ведення нотаток та переформулювання на основі сенсу. Стаття завершується окресленням напрямів емпіричної перевірки моделі ІКФМДП за допомогою експериментальних та корпусних досліджень, підкреслюючи її потенціал стимулювати оновлення навчальних програм та підвищувати професійні стандарти підготовки перекладачів у всьому світі.