РАННЯ АНГЛОСАКСОНСЬКА ГОМІЛІТИЧНА ТРАДИЦІЯ: ЛІНГВІСТИЧНИЙ АСПЕКТ - Буніятова, І. Р. (Нова філологія, 2025)
У статті досліджуються стиль і граматика у творах двох видатних постатей ранньої англосаксонської гомілетичної літератури: Ельфріка Ейншемського (950‒1010), найбільш відомого своїми Sermones Catholici (католицькими проповідями), та Вульфстана, архієпископа Йоркського (помер 1023 р.), відомого своєю чудовою проповіддю Sermo Lupi ad Anglos («Проповідь вовка англійцям»). Стверджується, що риторичні позиції цих гомілетичних діячів хоча й значною мірою схожі у своєму сильному зверненні до ключових християнських цінностей, відрізняються за темами та лінгвістичними прийомами. Проповідь розглядається тут як впливовий та переконливий засіб масової комунікації, спрямований на навчання та виховання морального агента, особливо в міському контексті. Отже, корпус проповідницьких текстів пізнього давньоанглійського періоду розглядається з погляду гомілетичного дискурсу, що демонструє типовий набір лінгвістичних маркерів, тобто формульні вступні звернення, повторювані тавтологічні або контрастивні пари, алітерації, імперативні конструкції, тематизований порядок слів тощо. Перехресне вивчення відомих гомілетичних текстів виявить контрастні риси в текстах вищезгаданих авторів, зумовлені переважно їхнім соціально-політичним баченням, мовною ситуацією в Англії X–XII ст. і, що найважливіше, традицією проповідей, написаних народною мовою. Подібності, які зазвичай приписуються рисам культурного відродження короля Альфреда, будуть висвітлені в роботах цих авторів, які значною мірою сприяли розвитку унікального стилю письма англійського королівства. На завершення преамбули важливо підкреслити основоположну роль Ельфріка та Вульфстана як колективних попередників у вихованні та просуванні англійської народної мови.