СПЕЦИФІКА ВЕРБАЛІЗАЦІЇ ТАНАТОЛОГІЧНИХ ТА ОНТОЛОГІЧНИХ УЯВЛЕНЬ У ДИСКУРСІ МЕЖОВОЇ СИТУАЦІЇ (НА МАТЕРІАЛІ ЗБІРКИ «ВІРШІ З БІЙНИЦІ» МАКСИМА КРИВЦОВА) - Старостенко, Т. М. (Нова філологія, 2025)
У статті здійснено комплексний лінгвопоетичний аналіз специфіки вербалізації танатологічних та онтологічних уявлень у дискурсі межової ситуації на матеріалі збірки «Вірші з бійниці» Максима Кривцова. Мета дослідження полягає у виявленні механізмів мовної репрезентації екзистенційного досвіду війни як простору перетину життя і смерті. Методологічну основу становить інтегративний підхід, що поєднує екзистенційну філософію К. Ясперса, онтологічну парадигму М. Гайдеґґера, танатологічні студії Г. Файфела та Р. Кастенбаума, а також методи лінгвопоетичного аналізу. Установлено, що поетичний дискурс Кривцова функціонує як свідчення межового досвіду, де смерть постає не як абстрактна філософема, а як безпосередня реальність, що визначає семантику тексту та моделює його аксіологічний простір. Концептосфера ЖИТТЯ і СМЕРТІ у збірці має дуалістичну структуру, в якій відбувається постійне взаємопроникнення полярних смислів, а межа між ними стає зоною естетичного напруження. Поетична мова набуває рис документальної автентичності, використовуючи елементи військового жаргону, медичної термінології, радіообміну, що поєднуються з біблійними та міфологічними алюзіями. Виявлено провідні метафоричні моделі, що структурують танатологічний та онтологічний простори: тілесну дезінтеграцію, натуралізацію смерті, сакралізацію буденного досвіду, десакралізацію трансцендентного. Естетичне осмислення травми здійснюється через поетику фрагментарності, метонімічну деталізацію та синестезійність, які моделюють процес переходу від переживання до вербалізації. Збірка Кривцова постає як лінгвопоетична парадигма межового існування, у якій слово виконує терапевтичну, сакралізуючу та свідчильну функції. Доведено, що танатологічний і онтологічний дискурси воєнної лірики утворюють цілісну екзистенційну систему, у якій мова стає формою духовного спротиву небуттю й засобом утвердження людської суб’єктності.