ГЕОКРИТИКА ТА МІЖКУЛЬТУРНА КОМУНІКАЦІЯ: ДО ПИТАННЯ ПРО МІЖДИСЦИПЛІНАРНИЙ СИНТЕЗ В УКРАЇНСЬКОМУ ЛІТЕРАТУРОЗНАВСТВІ - Юферева, О. В. (Нова філологія, 2025)
Статтю присвячено взаємодії геокритики та теорії міжкультурної комунікації у контексті сучасних літературознавчих досліджень простору. Мета роботи полягає у систематизації концептуальних зближень та відмінностей між геокритикою і теорією міжкультурної комунікації, визначенні їхнього аналітичного потенціалу для сучасного літературознавства та окресленні можливостей міждисциплінарного синтезу у вивченні художнього простору. Обидві галузі зосереджують увагу на досвіді Іншого та механізмах сприйняття, проте працюють із різними рівнями просторової реальності – матеріальною та репрезентованою. У міжкультурній комунікації простір розглядається як культурний код, що визначає способи поведінки, соціальні ролі, територіальність і режими взаємодії. Геокритика тлумачить простір як багатошарову наративну конструкцію, яка формується через співіснування реальних, уявних і художніх репрезентацій та актуалізує питання пам’яті, ідеології та символічної влади. У статті простежено, що найтісніше дисципліни взаємодіють у дослідженні таких категорій, як місце, мобільність, лімінальність і погляд Іншого, а також у вивченні інтермедіальності сучасних просторів, де образи місця функціонують між літературними текстами, картографією, візуальними медіа та цифровими платформами. Водночас визначено ключові методологічні розходження, пов’язані з об’єктом аналізу, дисциплінарними пріоритетами. Поєднання геокритики та міжкультурної комунікації створює продуктивний інструментарій для вивчення гібридної ідентичності, транзитних просторів і мультимедійних ландшафтів, у яких простір постає активним комунікативним агентом. Зроблено висновок про те, що міждисциплінарний синтез цих підходів відкриває нові перспективи для літературознавства, даючи змогц осмислювати простір як поліфонічну, культурно навантажену форму комунікації.