НЕОМОДЕРНІЗМ І МЕТАМОДЕРНІЗМ: ПОВЕРНЕННЯ ФОРМАЛЬНИХ ЕКСПЕРИМЕНТІВ У БРИТАНСЬКІЙ БЕЛЕТРИСТИЦІ XXI СТОЛІТТЯ - Авксентьєва, Г. А. (Нова філологія, 2026)
Сучасна британська художня література демонструє разюче відродження модерністських експериментальних технік, що спонукає наукові дискусії щодо того, чи це являє собою неомодернізм, метамодернізм чи цілком нову естетичну формацію. Це дослідження розглядає, як британські письменники ХХІ століття, включаючи А. Сміта, Т. Маккарті, З. Сміта, Д. Мітчелла та Е. Макбрайда, використовують фрагментацію, потік свідомості, метафікцію та часову дислокацію – формальні стратегії, пов’язані з канонічним модернізмом, – водночас зачіпаючи характерні сучасні проблеми, включаючи цифрову культуру, глобалізацію, кліматичну кризу та епістемологію постправди. Завдяки ретельному аналізу репрезентативних романів, опублікованих у 2000 – 2025 роках, це дослідження визначає як спадкоємність з історичним модернізмом, так і значні відхилення, що відрізняють сучасне експериментування. Дослідження демонструє, що хоча письменники-неомодерністи відроджують модерністські техніки, вони роблять це свідомо, з іронічним усвідомленням, недоступним для оригінальних модерністів, створюючи палімпсестичні тексти, які одночасно закликають до модерністських прецедентів та дистанціюються від них. Цей подвійний зв’язок – шанування та критика, успадкування та новаторство – характеризує те, що теоретики називають метамодернізмом: коливання між модерністською формальною суворістю та постмодерністською іронією, яка відмовляється остаточно закріпитися в будь-якій з цих позицій. Аналізуючи, як формальне експериментування служить сучасним політичним та етичним зобов’язанням, а не естетичній автономії заради самого себе, цей аналіз робить внесок у нові дослідження літературної форми ХХІ століття, водночас кидаючи виклик наративам, які позиціонують постмодернізм як остаточну кінцеву точку експериментальної художньої літератури.